![brexit](https://cdn.g4media.ro/wp-content/uploads/2020/07/Brexit-Pixabay-768x464.jpg)
Comentariu The Telegraph: Marea Britanie este acum o națiune săracă. Aceasta este problema numărul unu cu care ne confruntăm, dar liderii noștri o ignoră
Daniel Hannan, membru al Partidului Conservator și fost europarlamentar până la Brexit, arată într-un comentariu publicat în ziarul britanic The Telegraph că standardele medii de viață în Marea Britanie sunt mai scăzute decât cele din cel mai puțin bogat stat american. Slovenia a depășit deja Marea Britanie, iar Polonia e aproape.
Politica britanică ar trebui să se învârtă în jurul unei singure întrebări. De ce rămânem în urma altor economii avansate? Această întrebare ar fi trebuit să domine recentele alegeri parțiale. Ea ar trebui să fie în centrul manifestului fiecărui partid. Ar trebui să ocupe primele pagini ale ziarelor noastre și să conducă buletinele de știri. Cu toate acestea, ea este aproape complet ignorată, în timp ce ne certăm pe tema egalității, a obezității, a drepturilor transsexualilor și a altor efemeride.
Marea Britanie are una dintre cele mai scăzute productivități din lumea dezvoltată, ceea ce înseamnă că generăm mai puține lucruri pe oră. Slovenii ne depășesc acum, iar polonezii sunt pe cale să o facă la mijlocul anilor 2030. Sud-coreenii, care aveau o treime din venitul nostru pe cap de locuitor încă din 1985, ne-au depășit deja. Cu toate acestea, refuzăm să recunoaștem, cu atât mai puțin să abordăm cauzele declinului nostru.
Luați în considerare oceanele de cerneală vărsate pe tema contului bancar al lui Nigel Farage. Această dispută a dominat ciclul nostru de știri timp de o săptămână, urmând traiectoria obișnuită a unei încăierări de război cultural. Comentatorii au pornit de la faptul că îl plăceau sau nu pe Farage, apoi și-au proclamat presupusele principii generale pe această bază. Când au apărut faptele, criticii lui Farage au părut proști. Cealaltă parte s-a îngrămădit cu plăcere.
Totul destul de inofensiv, ați putea spune. Indignarea poate fi revigorantă. Dar poate fi, de asemenea, o distragere masivă a atenției. Ați văzut vreo discuție despre cât de greu a devenit să deschizi și să operezi un cont bancar în general? Vreo dezbatere despre faptul dacă aceste dificultăți descurajează investițiile, încurajând întreprinderile să se mute în locuri unde serviciile bancare sunt ușoare, cum ar fi Singapore sau Golful?
Nu se poate să nu fi observat că relația cu propria bancă este mai mult decât înainte o pacoste, cu toate aceste lucruri de genul „cunoașteți-vă clientul”. Birocrația a explodat de la Brexit – cu alte cuvinte, exact în momentul în care am putea renunța la părțile inutil de intruzive ale Directivei UE privind spălarea banilor. Dar nu contează toate acestea. E mult mai distractiv să ne luăm de Jon Sopel, nu?
Problema nu constă doar în faptul că refuzăm să privim declinul nostru ca pe o provocare. Ci faptul că refuzăm să îl vedem deloc. Continuăm să ne spunem că suntem o țară bogată. Cei de dreapta o fac din motive patriotice, cei de stânga pentru a promova mai multe cheltuieli („De ce sunt beneficiile atât de zgârcite când suntem a cincea cea mai mare economie din lume?”).
Este adevărat că, în termeni globali, suntem încă bogați. Este adevărat, de asemenea, că UE, care a făcut greșeli similare cu ale noastre, este, de asemenea, pe tobogan, astfel încât ne descurcăm destul de bine atunci când ne măsurăm cu Franța, Germania sau Spania. Dar dacă ne uităm la celelalte țări din Anglosfera, apare o imagine foarte diferită.
Americanul mediu este cu 39% mai bogat și cu 38% mai productiv decât britanicul mediu. Locuințele sunt, de asemenea, mult mai ieftine în SUA, la fel ca și energia, chiar înainte de războiul din Ucraina.
Dacă Marea Britanie ar fi un stat american, ar lâncezi la coada clasamentului. Când prietenul meu Douglas Carswell, fostul deputat conservator și deputat Ukip, a emigrat disperat de încuviințarea noastră, a ales Mississippi, unde conduce acum un think tank. A ales acest stat pentru că se afla pe locul 50 din 50 și a crezut că, dacă alegerea școlii și reducerile de taxe pot funcționa în Mississippi, ar putea funcționa oriunde. Spre surprinderea sa, a descoperit un nivel de trai mai ridicat decât cel pe care îl lăsase în urmă.
„Un profesor sau un asistent medical autorizat aici începe cu 41.000 de lire sterline”, îmi spune el. În Marea Britanie, în afara Londrei, un profesor primește în jur de 30.000 de lire sterline, iar o asistentă medicală 25.000 de lire sterline.
„Superintendentul unui district școlar tipic din Mississippi câștigă 130.000 de lire sterline pe an, similar cu un ministru”, spune Carswell. „Cunosc grădinari peisagiști care câștigă mai mult decât managerii de fonduri speculative pe care îi cunoșteam în vestul Londrei”.
Toate acestea, nu uitați, în cel mai sărac stat din Uniune, un stat al cărui venit mediu este mai mic de două treimi din media americană. După cum spune economistul Sam Bowman, „americanii ar putea să se oprească din lucru în fiecare an pe 22 septembrie și totuși să fie mai bogați decât britanicii care muncesc pe parcursul întregului an”.
Nu trebuie să căutăm prea departe pentru a găsi cauzele sărăciei noastre relative. Din martie 2009, Banca Angliei a crescut cantitatea de bani în circulație cu aproximativ 50%. Debarasarea monedei s-a accelerat în timpul închiderii noastre inutil de dure, lăsându-ne pe toți într-o situație mai rea. Cheltuielile și împrumuturile guvernamentale au crescut vertiginos și niciun partid nu propune să se revină la nivelurile din ianuarie 2020.
Refuzăm să construim case, în timp ce admitem jumătate de milion de persoane pe an. Prețurile caselor au crescut cu 450% în termeni reali de când m-am născut în 1971, o cifră de care nicio altă țară din OCDE nu se apropie. Proprietățile scumpe determină creșterea costurilor pentru orice altceva.
Între timp, proporția cheltuielilor guvernamentale zilnice dedicată NHS a crescut de la 27% în 2000 la 44% și, după cum subliniază Sajid Javid, va depăși în curând 50%. Gluma că Marea Britanie este o birocrație a sănătății cu un guvern atașat devine literalmente adevărată. Nu numai că NHS absoarbe resurse, dar produce și rezultate mai proaste decât sistemele rivale, ceea ce face ca tot mai mulți britanici să rămână fără loc de muncă.
Discutăm despre Brexit, wokery și Just Stop Oil ca un fel de activitate de deplasare. Preferăm să nu recunoaștem, darămite să remediem, problemele noastre pe termen lung. Singura încercare serioasă de a prioritiza creșterea a venit din partea lui Liz Truss și a stârnit indignarea funcționarilor publici, a comentatorilor și a parlamentarilor, inclusiv a multor conservatori.
S-a dovedit că aceștia nu și-au dorit fracturarea, nici servicii de îngrijire a copiilor mai ieftine, nici foraje de petrol și gaze, nici taxe de timbru mai mici, nici încetarea normelor absurde IR35 care îi pedepsesc pe cei care desfășoară activități independente. Ei nu au vrut să atragă contribuabilii cu rata maximă – adică persoanele care plătesc cel mai mult statului britanic și cer cel mai puțin de la acesta. Parlamentarii conservatori știau foarte bine că reducerea impozitului pe venitul maxim ar aduce mai multe venituri, dar s-au opus la ceea ce au numit „optica”.
Cine știe, poate că au avut dreptate. Poate că acesta este motivul pentru care, în alte țări din Anglosfera, reformele economice au fost inițiate mai des de politicieni de centru-stânga: Paul Martin în Canada, Roger Douglas în Noua Zeelandă, Bill Clinton în SUA. Guvernele de stânga pot reduce drepturile fără a fi acuzate că îi ucid pe cei săraci.
S-ar putea ca ceva similar să fie valabil și aici? În teorie, Sir Keir Starmer ar putea scăpa cu lucruri de care niciun conservator nu s-ar atinge. El ar putea alinia NHS la sistemele de sănătate europene, în care furnizorii publici și privați coexistă. El ar putea pune capăt triplului blocaj al pensiilor sau chiar ar putea permite ca vârsta de pensionare să crească odată cu longevitatea. Ar putea construi mai multe case, ridicând ștreangurile care ne asfixiază orașele și care sunt numite în mod înșelător centuri verzi. Ar putea încetini creșterea cheltuielilor cu ajutoarele sociale.
Dar nimic din istoria lui Starmer nu sugerează constanța de caracter. Actualele sale răsturnări de situație cu privire la Ulez sunt deprimant de tipice. El a mers înainte și înapoi în ceea ce privește naționalizarea, aderarea la UE și imigrația. El a trecut de la a ne spune tuturor să votăm pentru Jeremy Corbyn la a-l da afară din laburism pe bătrânul bine intenționat.
Principiul care îl ghidează pe Starmer este popularitatea. În măsura în care s-a angajat la ceva, el dorește mai multe împrumuturi, obiective ecologice mai dure și greve mai ușoare – toate lucruri care ne vor agrava problemele.
Nu, mă tem că, la fel ca la sfârșitul anilor 1970, va trebui să învățăm pe calea cea grea. Fără îndoială că ne vom certa despre diversitate și incluziune până în momentul în care ne va copleși calamitatea economică finală.
Urmărește mai jos producțiile video ale G4Media:
Donează lunar pentru susținerea proiectului G4Media
Donează suma dorită pentru susținerea proiectului G4Media
CONT LEI: RO89RZBR0000060019874867
Deschis la Raiffeisen Bank
1 comentariu