![caine, injectie, spital](https://cdn.g4media.ro/wp-content/uploads/2024/08/caine-injectie-spital-768x512.jpg)
Cum depășești pierderea unui animal de companie / ”Ar trebui să crezi că oamenii sunt mai importanți decât animalele”
Luís Costa și-a publicat primul volum de poezie, Two Dying Lovers Holding a Cat, în noiembrie. „Nu este vorba despre pisici”, a spus el. „Este vorba despre doi iubiți care încetează să mai fie iubiți. Doar că există o mulțime de simbolisme legate de pisici”, relatează TheGuardian.com
Luna următoare, pisica sa, Pierogi („găluște” în poloneză), s-a îmbolnăvit. „Avea propriul său calendar de Advent. Atunci am observat că își pierduse apetitul”, spune Costa. Pierogi avea cancer, care se răspândise la intestine și la ficat. A murit chiar înainte de Crăciun. „Acum câteva săptămâni, în timp ce dădeam cu aspiratorul prin casă, am dat masa la o parte și am văzut o mustață. Era o pisică tuxedo, așa că avea mustăți albe. Contrastul cu podeaua era destul de izbitor. A fost foarte greu.”
Oricine a pierdut un animal de companie va avea un prieten sau o cunoștință care a spus un lucru greșit. Când cățelușa mea a murit de parvovirus canin, prietenul meu a continuat să se refere la ea ca la „ea”. Nu spun că nu am iertat-o niciodată, dar asta s-a întâmplat în 2003 și se pare că nu am uitat. Alte mari succese includ: „Încă mai vorbești despre asta?” și: „Când îți mai iei una?”
„Ca și cum ai înlocui doar un corp blănos cu altul”, spune Susan, care este voluntar pentru Paws to Listen, serviciul de sprijin pentru doliu al organizației caritabile Cats Protection. Ea a pierdut-o recent pe Tabitha. „O pisică foarte critică, cu siguranță, dar era mica noastră doamnă dificilă”, spune ea. „Și acum s-a dus și este oribil. Prezența ei umplea casa, așa că atunci când a murit… ei bine, acum este doar o casă. Nu este un cămin”.
Auzind astfel de amintiri și amintindu-mi de propria mea pierdere, este clar că durerea animalelor de companie este obiectivă, indiscutabil reală. Mulți dintre noi nu avem nevoie să ni se spună cum ne simțim, dar ne întrebăm de ce acest mare secret – faptul că pierderea unui animal este extrem de grea – este atât de des minimalizat.
Diane James este șefa departamentului de sprijin pentru pierderea animalelor de companie din cadrul organizației caritabile Blue Cross. Serviciul său de doliu, pentru toate animalele, funcționează de 30 de ani. Acesta primește 20.000 de apeluri pe an și consiliază organizații similare din SUA și Canada. „Unii oameni sunt îngroziți să audă că ar putea fi mai greu pentru cineva să piardă un animal decât o persoană”, spune James. Dar depinde de persoană sau de animal.
„Când l-am comparat cu ciclul durerii umane, am observat unele diferențe”, spune James. „Noi vorbim despre doliul responsabilității”. Relația de custodie are o angoasă deosebită. Catherine Joyce, lider de echipă la Paws to Listen, spune că majoritatea apelurilor sunt de la oameni care au fost nevoiți să își eutanasieze pisicile: „Este o povară incredibilă”.
Academicianul și scriitorul Finn Mackay, care și-a pierdut sufletul pereche, o pisică pe nume Solomon, chiar înainte de Crăciun, își amintește când veterinarul i-a spus: „’Nu puteți face nimic; e pe moarte’. Am semnat acest formular și în cinci minute i-au făcut o injecție letală prin labă. Pentru o clipă, m-am gândit: este foarte crud, este alfa și omega, nu ar trebui să am această putere. A fost îngrozitor.”
Poate exista și o durere anticipată, care pare să fie mai gravă la animale decât la oameni. Puterea dvs. de a eutanasia se confruntă în fiecare moment cu întrebarea dureroasă: le prelungiți suferința din motive egoiste? Dar după ce iau decizia dureroasă de a pune capăt suferinței lor, spune James, „oamenii spun că se simt ca și cum ar fi semnat un mandat de execuție sau că și-au ucis animalul de companie”.
Pentru unii, vinovăția va fi atât de insuportabilă, încât veterinarul ajunge să fie cel care o primește. Lola, în vârstă de 52 de ani, și-a pierdut animalul de salvare de opt ani, de rasă Staffie Cross, când a crezut că merge la o operație de rutină. „Nu părea mega-serios până când am primit un telefon în care ni se spunea: „Avem nevoie de permisiunea dumneavoastră să nu o resuscităm””, spune ea. „Îmi amintesc foarte clar, eram în bucătărie, eu implorându-l pe veterinar, încercând să-l conving, în timp ce soțul meu înnebunea, strigând la el: „Labagiule, mi-ai ucis câinele”.”
Cuplurile obișnuiesc să aibă reacții la durere foarte diferite, dar la fel de intense. Sora și cumnatul meu, care au două pisici, aveau grijă de un mic vagabond, Slow Cat, care nu avea voie în casă. Când acesta s-a îmbolnăvit brusc și a trebuit să fie eutanasiat, veterinarul le-a oferit un moment pentru a-și lua rămas bun. Cumnatul meu a spus: „Te iubesc, Slow Cat”, iar sora mea a început să râdă, deși și ea îl iubea pe Slow Cat. Uneori, când ești în doliu, ultimul lucru pe care ți-l dorești este să fii căsătorit.
Când un animal de companie moare la scurt timp după o persoană, sau chiar mult timp după un soț sau un părinte, poate fi deosebit de greu. Aceasta poate fi durerea eco, pierderea proaspătă care ricoșează din pierderea inițială, sentimentele similare într-un mod care poate părea rușinos, pentru că ar trebui să credeți că oamenii sunt mai importanți decât animalele. Astfel, rușinea se adaugă durerii și nu aveți nicio certitudine cu privire la momentul în care se va termina, dacă se va termina vreodată.
Poate că tu chiar suferi mai mult pentru animalul tău. Și asta este în regulă. Mackay a mai pierdut o pisică, Pixie, înainte de Solomon. „Tatăl meu murise nu cu mult timp înainte”, spun ei. „Oricât de bizar și greu de procesat ar fi fost, nu obișnuiam să vorbesc cu tatăl meu atât de des. Eram apropiată de el și îl iubeam foarte mult, dar vorbeam doar din când în când la telefon. Pixie era mereu acolo”.
Oricum, nu toate relațiile familiale sunt perfecte. Costa, care este homosexual, spune: „Când am ieșit, am avut o experiență groaznică. Noțiunea de iubire necondiționată a dispărut pentru mine la vârsta de 19 ani. Cu această pisică, m-am gândit: stai o secundă, este posibil. A fost prima dată când am experimentat asta”.
Cei care pierd animale de companie pot simți, de asemenea, o durere compusă, atunci când animalul era mascota unei relații sau a unei perioade care a fost pierdută. „Oamenii simt că toate amintirile au murit”, spune James. Dacă este vorba despre un animal cu o durată lungă de viață, cum ar fi o broască țestoasă, aceasta va aduce în discuție amintiri și pierderi încă din copilărie. Lumea exterioară poate crede că ții mai mult la câinele tău, să zicem, decât la tatăl tău, dar s-ar putea să fie adevărat că ești în doliu pentru amândoi.
Animalele oferă adesea consolare oamenilor lor prin tot felul de dificultăți. Oamenii s-au luptat cu pierderea animalelor de companie după Covid, spune Susan, „dacă au fost singuri în timpul izolării cu pisica și relația lor a devenit implicit mai strânsă. Oamenii vor spune: „Această pisicuță m-a ajutat să trec peste divorț sau concediere”. Pisica, conștient sau nu, îi susținea.”
Motivul pentru care oamenii reacționează greu, atunci când cineva îi întreabă dacă vor înlocui un animal de companie pe care îl plâng, este implicația că animalul nu a fost unic. Așadar, încercați să nu spuneți asta. Dar James adaugă avertismentul că ei nu-i plac regulile: „Uneori, oamenilor li se pare dificil să vorbească despre pierdere. Am prefera să spună tot ce pot, cu cât mai multă compasiune posibil, decât să ne facem griji că vor face o greșeală.”
Decizia de a lua un nou animal de companie va fi personală. „Unii oameni trebuie să o facă foarte repede”, spune Susan. „Unii oameni nu vor mai avea niciodată o altă pisică. Unii oameni au nevoie de o pisică în viața lor, dar au nevoie de timp pentru a jeli pisica pe care au pierdut-o. Este greu să formezi o legătură dacă iei o pisică nouă prea repede.”
Când vine vorba de poveștile dezastruoase ale proprietarilor îndurerați de animale de companie care primesc animale noi, câinii își intră în drepturi, fiind capabili să facă mult mai multe ravagii decât pisicile. Următorul câine pe care l-a ales Lola a fost un maniac, ca și al meu. Mi-am luat un câine, Romeo, la 11 luni după moartea lui Spot, un prinț. Romeo este din aceeași rasă, dar nu este la fel. Nu aș spune că nu am legat, dar o conversație tipică cu Romeo va fi: „Vino să stai lângă mine, tăntălăule”, iar el se aruncă peste mine, mă lovește cu capul în față, îmi mănâncă prăjitura jaffa, apoi stă lângă mine, ca un tăntălău. O conversație tipică cu Spot ar fi: „Ești un prinț”, iar el nu ar trebui să facă nimic, pentru că ar sta deja lângă mine, ca un prinț.
Mackay aduce în discuție noțiunea de „suferință” a lucrurilor, un subiect despre care a scris filosoful și academicianul în domeniul studiilor de gen Judith Butler. „Orice lucru viu care nu poate fi înlocuit este dureros”, spune Mackay. „Le țin lecții pe această temă studenților mei; facem sociologia animalelor de companie. Și ei își dau ochii peste cap, dar de îndată ce începem să vorbim despre animalele pe care le-au cunoscut, acestea apar cu toate aceste trăsături unice. Acestui câine nu-i place să meargă pe vremea asta. Acest câine mârâie la cutiile poștale”.
Este interesant, pentru că Butler vorbea despre război atunci când a dezvoltat conceptul de împărțire a vieții în suferință și suferință prin exact acest mecanism: amplificarea unicității unora, umbrirea unicității altora. Dacă accepți că fiecare animal este unic, accepți că, într-o zi, cineva îi va plânge, tare.
„Câinii nu trăiesc suficient de mult, în opinia mea”, spune James.
Urmărește mai jos producțiile video ale G4Media:
Donează lunar pentru susținerea proiectului G4Media
Donează suma dorită pentru susținerea proiectului G4Media
CONT LEI: RO89RZBR0000060019874867
Deschis la Raiffeisen Bank
1 comentariu